Miss Simone, du er idoliseret, endda elsket af millioner nu.
Men hvad skete der, miss Simone? - Maya Angelou
Det er en kolossal fornøjelse og ære at byde velkommen
til den utrolige, enestående og fantastiske Nina Simone.
Godaften.
Hej! Vi er klar.
En, to, tre.
Det er mange år, siden jeg har set jer. Ikke siden 1968.
Jeg har besluttet ikke at spille til flere jazzfestivaler.
Den beslutning har ikke ændret sig.
Jeg vil synge for jer,
eller vi vil spille og dele nogle øjeblikke med jer,
hvorefter jeg kan bestå og komme op på næste trin, håber jeg.
Og jeg håber, at I kommer med.
Vi starter fra begyndelsen,
som handler om en lille pige,
og hendes navn var Blue.
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
(OTTE ÅR TIDLIGERE)
- Hvad betyder "fri"? - Hvad "fri" betyder for mig?
Det samme, som det betyder for dig. Du kan selv svare.
Nej nej, du skal svare.
Det er bare en følelse.
Hvordan forklarer man nogen, hvordan det føles at være forelsket?
Hvordan vil du forklare en, der aldrig har været forelsket,
hvordan forelskelse føles? Det kan man ikke, om det så gjaldt livet.
Man kan beskrive ting, men man kan ikke forklare dem,
men man ved det, når det sker.
Det er det, jeg mener med "fri".
Jeg har oplevet et par gange på scenen, at jeg følte mig virkelig fri,
og det er altså helt utroligt.
Det er virkelig helt utroligt!
Nu skal jeg fortælle dig, hvad frihed er: Ingen frygt.
Ingen frygt overhovedet.
Hvis jeg kunne opnå det
i bare halvdelen af mit liv. Ingen frygt.
Gid jeg kunne dele
Kærligheden i mit hjerte
Fjerne hindringer
Der holder os adskilt
Gid du vidste
Hvad det betyder for mig
Så ku' du se og godtag'
At alle skal være fri
Gid jeg ku' gi'
Jeg længes efter at gi'
Min mor var en af de største entertainere nogensinde, uden sammenligning,
men hun betalte en høj pris.
Folk tror ofte, at når hun trådte ud på scenen,
var det der, hun blev Nina Simone.
Min mor var Nina Simone døgnet rundt,
og det var det, der blev et problem.
Jeg vågned' og ku' flyve
Ja, jeg ved det
Jeg ser ned på havet
Ja, jeg ved det
Og jeg kendte ikke mig selv
Jeg havde nye hænder
Jeg havde nye fødder
Ja, jeg ved det
Jeg havde en ny vision
Ja, jeg ved det
Min øjne ville vær' mer' åbne
Ja, jeg ved det
Når hun optrådte, var hun fantastisk. Hun var elsket.
Hun var også revolutionær.
Hun fandt et formål med scenen.
Et sted, hvorfra hun kunne bruge sin stemme som folkets talerør.
Stå ikk' i vejen for mig
Ja, jeg ved det
Men når forestillingen var forbi, tog alle de andre hjem.
Hun var alene, og hun kæmpede stadig,
men hun kæmpede mod sine egne dæmoner.
Hun var fuld af vrede og raseri.
Hun kunne ikke leve med sig selv,
og alting faldt fra hinanden.
I et øjeblik af mit liv
Vidste jeg hvordan
Det ville føles
At være fri
Godaften. Aftenens gæst er Nina Simone.
Formentlig den førende bluessanger, jazzsanger og sanger af alle sange
i USA i dag. Nina, er du glad for det, du laver?
Det, der gør mig mest glad, er, når jeg optræder,
og der er mennesker derude,
der føler med mig, og som jeg ved, jeg har berørt.
Men for at være helt ærlig virker det hele som en drøm.
Jeg troede aldrig, jeg ville blive i showbusiness.
Da jeg kom ind i showbusiness,
var jeg ikke bluessanger, og jeg var ikke engang jazzsanger.
Jeg var klassisk pianist.
Jeg studerede til at blive den første sorte klassiske pianist i USA,
og det var det eneste, jeg tænkte på.
Det var det, jeg var klar til at blive.
Jeg er født Eunice Waymon, hvilket er mit rigtige navn,
i en by ved navn Tryon i North Carolina.
Jeg begyndte at spille klaver, da jeg var tre eller fire.
Min mor var prædikant,
og hun tog mig med til sine vækkelsesmøder,
og jeg begyndte at spille klaver i kirken.
Børn sender jeg på vej
Hvordan skal jeg sende jer?
Jeg sender jer en efter en
En for den lille bitte baby Født, født, født i Bethlehem
Vækkelsesmøderne var noget af det mest spændende, jeg har oplevet.
Musikken var så intens, at man ligesom blev helt ude af sig selv.
Jeg følte det meget voldsomt. Jeg ledede det.
Da jeg var syv, gav koret fra vores kirke en koncert på et lokalt teater,
og jeg stod på programmet.
Jeg spillede en sang, jeg husker ikke hvilken,
og der var to hvide kvinder blandt tilskuerne, der hørte mig.
En af dem var den kvinde, min mor arbejdede for,
og den anden var en musiklærer, mrs. Mazzanovich.
De besluttede straks at give mig undervisning.
Så de næste fem år efter det
blev jeg undervist i klaver, klassisk klaver, af den lærer.
Jeg krydsede togskinnerne hver weekend for at komme hen til mrs. Mazzanovich.
Togskinner i syden skulle adskille de sorte fra de hvide.
Og det gjorde de virkelig.
Jeg var så bange.
Mrs. Mazzanovich skræmte mig.
Fordi hun var hvid på en måde, jeg aldrig havde set før.
Hun var så fremmed for mig.
Hendes hvide hår, kammene i det, hendes elskværdighed.
Den elskede jeg.
Og så lod hun mig begynde med Bach.
Ham Bach kunne jeg godt lide.
Mrs. Mazzanovich havde tænkt sig,
at jeg skulle være en af verdens største koncertpianister.
Så det var alt sammen meget disciplineret klassisk musik.
Bach, Beethoven, Debussy, Brahms og den slags.
Så oprettede mrs. Mazzanovich en fond, "Eunice Waymon-fonden",
og jeg spillede en masse koncerter, og de samlede penge ind
til min videre uddannelse, når jeg engang forlod hende.
Mor sugede undervisningen til sig. Hun var som en fisk i vandet.
Men det var et tveægget sværd.
Hun havde et meget ensomt liv,
fordi hun øvede sig syv-otte timer om dagen.
Da jeg begyndte at få undervisning,
blev det frygtelig tydeligt for mig, hvor isoleret jeg var fra andre børn,
og hvor isoleret jeg var fra både det hvide og det sorte fællesskab.
Jeg mærkede det hele tiden, selv når børnene legede med mig.
Jeg skulle altid bare spille klaver, så de kunne danse.
Jeg blev ikke bedt om at lave andet.
Det var meget svært.
En del af den isolation handlede selvfølgelig om hudfarve.
Jeg var en sort pige, og jeg vidste det. Jeg levede midt i det.
Jeg boede i syden i 17 år.
Min mor talte sjældent om Jim Crow og raceadskillelsen
og de andre raceproblemer, der fandt sted på det tidspunkt.
Men hun har fået at vide, at hendes næse var for stor,
læberne for brede og huden for mørk.
Og når de havde sagt det, sagde de sikkert også:
"Der er kun visse ting, du kan bruges til her i livet."
Jeg vidste, hvad jeg vidste.
Men vi måtte ikke nævne noget vedrørende race i vores hus.
Jeg beskæftigede mig ikke bevidst med racespørgsmålet.
Det var ikke noget, jeg bevidst tænkte på. Ikke før mange år senere.
Da jeg blev færdig med high school,
sendte pengene, der var blevet sparet op gennem Eunice Waymon-fonden,
mig til New York på Juilliard i halvandet år.
Så søgte jeg om et studielegat på Curtis Institute of Music i Philadelphia.
Jeg spillede Czerny og Liszt og Rachmaninoff og Bach.
Jeg vidste, at jeg var god nok, men jeg fik afslag,
og det tog mig et halvt år at indse, at det var, fordi jeg var sort.
EUNICE WAYMON... IKKE OPTAGET
Jeg kom mig aldrig helt over det slag af racisme dengang.
Så løb jeg tør for penge,
og så gik virkeligheden op for mig. Jeg måtte have et arbejde.
Mine forældre havde flyttet hele familien til Philadelphia, hvor jeg var,
og min familie er meget fattig, så jeg måtte arbejde.
Hvad skulle jeg ellers gøre?
Så fik jeg et job i Atlantic City for en sommer.
Det var et meget usselt værtshus,
og jeg mødte altid op i aftenkjole. Jeg vidste ikke bedre.
Jeg spillede alt, hvad jeg kunne finde på.
Popsange, klassisk, spirituals, alt muligt.
Det var meget mærkeligt.
Jeg havde aldrig sunget før.
Den anden aften sagde ejeren,
at hvis jeg ville beholde jobbet, skulle jeg synge.
90 dollar var flere penge, end jeg nogensinde havde hørt om,
så jeg sagde ja, og jeg har sunget lige siden.
Eunice Waymon spillede på værtshuse for at forsørge sin familie
og for at få penge til at fortsætte klaverundervisningen.
Hendes mor måtte ikke vide, at hun spillede "djævlemusik" på barer...
VEN
...så hun skiftede navn. Eunice Waymon blev til Nina Simone.
Hun kaldte sig "Niña", som betyder "den lille",
og hun havde en kæreste, der kaldte hende "Niña".
"Simone" kom fra den franske skuespiller Simone Signoret.
Min mor måtte ikke opdage det. Jeg vidste, at hun ville hade det.
Så jeg skjulte det for hende i meget lang tid.
Var det ensomt for en ung pige at underholde på ukendte værtshuse?
Ekstremt. Ekstremt ensomt.
Og skæve arbejdstider går jeg ud fra?
Fra midnat til klokken syv om morgenen.
- Det ødelagde dit sociale liv... - Sådan et havde jeg ikke.
- Hvorfor blev du ved? - Jeg kunne ikke lade være.
Jeg bliver nødt til at spille, og jeg manglede penge.
Det, jeg lavede, handlede altid om nødvendighed fra dag til dag.
Jeg vidste ikke, at jeg ville blive.
Jeg tænkte aldrig på, at jeg havde et valg.
Det er kun min skyld
Lige fra starten følte jeg, at der var noget, der gik hende på.
"Hvad er det, der går dig på, Nina?"
GUITARIST / DIRIGENT
Og det blev gradvist stærkere.
Vi ved bare
Vi mødes måske aldrig igen
Første gang jeg spillede med Nina,
var i sommeren 1957 på en restaurant i New Hope i Pennsylvania.
Hun kiggede ikke på mig
og sagde ingenting, som om jeg slet ikke var der.
Og så begyndte hun på en sang.
Hun gav mig ikke tonearten.
Hun begyndte bare at spille, og jeg vidste præcis, hvad jeg skulle.
Det var, som om vi havde et telepatisk forhold.
Og inden længe flettede vi os ud og ind af hinanden.
Og så kiggede hun op.
Indtil
Det sidste øjeblik
Al Schackman er en frygtelig følsom og kreativ mand.
Han har perfekt gehør, så uanset tonearten
falder han straks ind. For det gør jeg hele tiden.
Jeg skifter toneart midt i et nummer.
Nina havde en pragtfuld måde at tage et stykke musik på
og ikke fortolke det, men forvandle det.
Hun formede det efter sine egne oplevelser.
Det er måske kun en drøm
Det, der interesserede mig, var at formidle et følelsesmæssigt budskab,
hvilket vil sige at bruge alt, hvad man har i sig,
til sommetider knap nok at lave en tone
eller til at synge, selvom man må anstrenge stemmen.
Så nogle gange lyder jeg som grus,
og nogle gange lyder jeg som kaffe med fløde.
Baby, elsk mig, elsk mig i aften
Morgendagen er ikke vores
Da jeg så Nina for første gang i min klub i 1959,
var jeg imponeret. Hun var anderledes.
Hun blandede folk med jazz.
GRUNDLÆGGER AF NEWPORT JAZZFESTIVAL
Hun spillede flot klaver.
Hendes stemme var helt anderledes end nogen andens.
Det var en kvindestemme, men den var dyb som en baryton.
Den dybde og det mørke rummede en indsigt i, hvad der var i Ninas sjæl,
og det nåede en meget hurtigt.
Vi ved
bare
Hun var kunstner. Hun var en original kunstner.
Så vi holdt øje med hende, og i 1960 hyrede jeg hende til Newport Jazzfestival,
og hun blev et stort hit.
Jeg har en fyr, du har ingen Lille Liza Jane
Åh, lille Liza, lille Liza Jane
Hendes lyd er så original.
Da hun kom frem,
var hun en af de musikere, hvor man...
ANMELDER
Man behøver ikke høre dem ofte.
Har man hørt dem én gang, siger man næste gang:
"Det er den samme, jeg hørte i sidste uge. Ingen andre lyder sådan."
Kom min elskede, lev med mig
Jeg ta'r mig godt af jer Lille Liza Jane
På Newport sad hun på en høj skammel med en tamburin
og jeg stod bagved.
Hun var ikke sikker på, at hun ville gøre det.
Hvis jeg husker rigtigt, spurgte hun: "Hvad laver jeg her?"
Jeg svarede: "Du er her, fordi du hører til her."
Han tog mig med til en stor by
Der var mange mennesker
Lille Liza Jane, Jane, Jane...
Og hun sagde: "Javel, Al, men så har du bare at spille."
Og jeg sagde: "Bare rolig. Jeg skal nok spille."
Åh, lille Liza, lille Liza Jane
Men hvis man ser på hende, mens hun synger "Little Liza",
har hun sådan et lille smil ind imellem.
Hun gav slip, og det var så sødt.
Lille Liza Jane, Jane Lille Liza
Så indspillede jeg syv eller otte sange, som jeg havde lavet gennem alle de år,
og folk valgte selvfølgelig "I Loves You Porgy".
Den blev ikke markedsført til at blive et hit.
PLAYBOY DATO: 24. NOV. 1959
- Piger! Drenge! Hej. - Hej, Hugh. Godt at se dig.
Rigtig godt.
Eleanor, vil du tage Dons frakke?
Du kan måske også vise pigerne, hvor badeværelset og soveværelset er.
Goddag med jer.
Det er dejligt, I kigger med. Her er Playboy's Penthouse.
Jeg hedder Hugh Hefner, og jeg er redaktør for magasinet Playboy.
I skal møde en, som de fleste af jer sikkert kender: Nina Simone.
Hun dukkede op ud af det blå sidste år som pladekunstner.
Nu har hun et stort hit med "Porgy", som slår alle salgsrekorder.
Vi er glade for, hun kunne komme
- i Playboy's Penthouse. - Tak.
Hun vil nu spille og synge lidt for os med sin gruppe.
Vil I høre "Porgy"?
- Meget gerne! - Ja!
Godt, så spiller vi den.
Jeg elsker dig, Porgy
Lad ham ikke ta' mig
Lad ham ikke styre mig
Gøre mig vanvittig
Hvis du kan holde mig
Bli'r jeg hos dig for evigt
Og jeg vil vær' glad
Ja, jeg elsker dig, Porgy
Lad ham ikke tag' mig
Skat, lad ham ikk' styre mig
Med sine varme hænder
Hvis du kan holde mig
Bli'r jeg hos dig for evigt
Jeg har min mand
Nina, der findes en mand ved navn Andy Stroud.
Han kom ind i dit liv og blev en fast bestanddel.
Hvordan mødte du din mand?
Han kom for at se mig på en natklub, og en fælles ven præsenterede os.
Nina kom og satte sig ved bordet, mens jeg spiste en hamburger.
INTERVIEW FRA 2006
Der var pomfritter, og hun tog nogle af dem.
Hun spurgte, om det var i orden, og det var det.
Vi sad og flirtede, og hun gav mig et kort med en hilsen på.
Jeg tog hen og besøgte hende en dag eller to senere.
Til Andy. Dejligt at møde dig. Nina Simone.
Når han kommer ved jeg
At jeg skal gå
Jeg elsker dig, Porgy
Hvordan vidste du, at Andy Stroud ville blive din mand
og ikke bare endnu en fyr, du havde et stævnemøde med?
Det er et svært spørgsmål.
Han sagde, at han havde ønsket at møde mig i lang tid.
Til min Andy - Nina
Han var kommet for mig. Jeg forelskede mig.
Senere skræmte han livet af mig. Han var så...
Han vidste, hvad han ville, og han tog simpelthen over.
Hos dig for evigt
Han opgav sin egen karriere som politiassistent og blev min manager,
og for første gang følte jeg, at jeg ikke bare fjumrede rundt derude.
Har min mand
Jeg kan huske, da jeg mødte Andy.
Han var en barsk politimand fra New Yorks sædelighedspoliti,
og når han trådte ud af bilen, stak folk af.
Han skulle bare sige ét enkelt ord: "Hallo!"...
...så frygtede folk ham allerede.
Men Andy og Nina blev gift i 1961.
Han holdt op ved politiet og blev hendes manager,
og det gjorde han godt.
De købte et dejligt hus i Mount Vernon i New York.
Vi havde et hus med 13 værelser, en kæmpestor grund og masser af træer.
Hvad siger du så, Nina! Et hus til $50.000 - det er da noget.
Der er så mange gode ting, jeg skal vænne mig til!
Der er endda springvand i haven, der bare skal sluttes til.
2 biler - én neger, en med stil (og de ER betalt.) Mit eget værelse.
Træerne, det grønne græs, de små blomster, æbletræer, kirsebærtræer,
den tomme plet, hvor der burde vokse buske,
egern (sorte) (vi er ikke blevet venner med dem endnu)
terrassen, lågen med hegnet, der er fornem og simpel - landlig.
Og Lisa blev født ni måneder senere.
De første tre timer efter Lisas fødsel var de fredeligste i mit liv,
og jeg elskede hele verden.
Andrew var der. Han sad ved siden af mig.
Jeg spurgte til barnet. Han sagde: "Og moren?"
Det elskede jeg ham for.
Jeg elskede at være mor. Jeg var en god mor.
Jeg var en skidegod mor.
Jeg kan huske vores hus i Mount Vernon ned til mindste detalje.
Det var som et eventyr.
Jeg kiggede altid på paisleymønsteret på væggene.
Væggene var ligesom...
De var guldfarvede, men det var ikke rigtig guld.
Det var mere som nedtonet guld,
men det føltes som fløjl.
Jeg mærkede altid på væggene, fordi de havde den tekstur.
Min mor havde et køligt rum,
hvor hun opbevarede sine pelse og kostumer.
Der var jeg altid inde.
Det var de gode, glade dage. Vi byggede noget op og voksede sammen.
Min kæreste Andy, jeg har så meget at sige.
Tak, fordi du er dig, for ingen kunne være smukkere. Jeg elsker dig.
Jeg havde en plan om at udvikle og skabe hende som kunstner.
Jeg havde fået et kontor på 5th Avenue og 42nd Street.
Jeg havde en publicist.
Jeg havde en markedsføringsmand, som kom fra Atlantic Records.
Jeg havde en anden mand, som stod for college-radiostationerne,
og en fotograf.
Far var den oprindelige Puff Daddy.
Han havde visioner, og han var en dreven forretningsmand.
Hun brændte selvfølgelig efter at komme til Carnegie Hall.
Hun havde uddannet sig til klassisk pianist med den ene ting for øje
at blive den første sorte kvindelige klassiske pianist,
der optrådte i Carnegie Hall. Det var hendes vigtigste mål.
Men ingen af promotorerne i New York ville påtage sig projektet.
Så jeg tog mine egne penge for at markedsføre koncerten.
Hun var henrykt. Hun var ude af sig selv af glæde.
Du skrev åbenbart et brev til dine forældre.
"Det var her, I ønskede, at jeg skulle spille,
- men jeg burde have spillet Bach." - "Spillet Bach."
Så det var din store begivenhed, men du var alligevel skuffet?
Jeg elskede publikum,
men jeg spillede ikke klassisk musik, og det ville jeg gerne, så jeg skrev:
"Ja, jeg er endelig i Carnegie Hall, men jeg spiller ikke Bach."
OPTAGET I CARNEGIE HALL 1963
Jeg kan ikke uden dig
Jeg lever for din kærlighed
Jeg elsker alt ved dig
Dit hjerte, din sjæl, min kærlighed
Elsk mig, forlad mig Lad mig være ensom
Du tror mig ikke Men jeg elsker kun dig
Efter Carnegie Hall blev hun spillet i radioen i hele landet,
og der kom billeder og historier i bladene.
Aftentid er min tid til at mindes
Fortryder i stedet for at glemme en anden
Hun fik stor succes og anerkendelse.
Tusind tak!
Vi mødes i Japan.
En ung kvinde, som har skabt sig et navn...
En dygtig pianist med en karakteristisk...
...som nu er en berømt kunstner.
En bemærkelsesværdig blues- og soul-lyd.
For første gang i britisk fjernsyn, ypperstepræstinden af soul...
- Nina Simone. - Nina Simone.
Den store Nina Simone.
Miss Simone giver sin musik den slags teknik og disciplin,
som vi normalt forbinder med klassisk musik.
Hun har indført fuga og kontrapunkt i jazzens ellers så frie spontanitet.
Nina, nu hvor du har succes som populær kunstner,
vil du så gerne spille klassisk?
Ja, men jeg har ikke tid til at tænke ret meget på det.
Men du må forstå, at jeg er mest tilfreds med min musik,
når jeg bruger alt det, jeg har lært fra den klassiske musik.
Hun ville have alt det, som penge og succes kunne købe.
Så jeg lovede hende, at hun ville blive en rig, sort kælling.
Vi havde en tavle, hvor han skrev:
"Jeg bliver en rig, sort kælling inden den og den dag."
"Så kan du stoppe," sagde han, og det troede jeg på.
Men jeg kunne ikke stoppe, for han var på nakken af mig.
Bryder store sten i lænkerne
Bryder store sten og udstår min straf
Bryder store sten i lænkerne
De har dømt mig for en forbrydelse
Vent mens jeg slår
Jeg regner med at få det
Har arbejdet og arbejdet
Men jeg har stadig langt igen
Jeg begik en forbrydelse Herre, jeg måtte
Jeg var sulten og fattig
Andy sagde: "Nina, det er hårdt arbejde. Hvis du vil tjene penge, må du arbejde."
Og det hadede hun.
Så blev Lisa født,
og hun hadede at skulle væk fra hende og tage på turné.
Ring til Lisa: Forkølet? Bad hver anden dag. Sæt håret op.
Skiftet ble tit? Hvid frakke beskidt?
Jeg vidste ikke, hvad min mors arbejde var.
Jeg vidste bare, at mor altid var ude at rejse.
Min mor har fortalt mig, at jeg havde 13 barnepiger på syv år.
Så skønt hun forsøgte at opretholde
en vis fast rutine og et normalt liv for mig,
var hun selv ude at arbejde.
Kan jeg få fem minutter? Det er frustrerende...
Når vi var på turné, måtte vi nogle gange være forsigtige.
Hun kunne godt blive vred og komme op at skændes med folk.
I presser den!
I skal ikke lægge noget i den! Vi tager den igen.
Hvis nogen blandt publikum snakkede, sad hun der bare,
og først sagde hun: "Vær stille..."
Og så sagde hun: "Jeg spiller ikke videre."
Så rejste hun sig og gik, og koncerten var slut.
De skal bare lytte til musikken, som de gjorde i den klassiske verden.
Jeg mente, at de burde opdrages. Ville de ikke lytte, så skred jeg!
Hun spillede i Carnegie Hall,
og hun havde et stort hus på landet, men hun begyndte at tvivle på sig selv.
Hun var nogle gange nedtrykt over hele branchen
og over de personlige forhold, og hun bandede og smadrede ting,
og det blev værre med tiden.
Ingen lyst til sex
Gid, jeg kunne se det som et arbejde og bare være ligeglad.
Jeg lavede ikke andet end at arbejde.
Jeg var altid træt.
sovepiller om natten gule piller på scenen
Jeg kunne aldrig sove.
Jeg havde altid musik i hovedet,
så jo mere jeg spillede, jo mindre kunne jeg slappe af.
Jeg troede, at Andy ville lade mig hvile mig.
Det gjorde han aldrig.
Men jeg har
Stadig langt igen
Har min lever
Hun følte sig som en væddeløbshest,
og det kæmpede hun hele tiden imod.
Andy sagde: "Nina, vi har en karriere.
Den fortsætter ikke, hvis du ikke plejer den."
Så hun begyndte at hade Andy,
men hun var også bange for Andy.
Andrew beskyttede mig mod alle andre end sig selv.
Han viklede sig omkring mig som en slange.
Jeg knoklede som en hest, og jeg var bange for ham,
og Andrew tævede mig.
Det har jeg aldrig fortalt dig.
Men han tævede mig. Jeg var rædselsslagen for Andrew.
Jeg fortrylled' dig
For du er min
En gang klokken fire eller fem om morgenen
ringede telefonen. Det var Nina. Hun havde brug for et sted at gemme sig.
Jeg lyver ikk'
Jeg var taget på diskotek med Andrew,
og så kom der en fan hen og gav mig en seddel.
Han så mig tage sedlen og putte den i lommen.
Du løber rundt Du ved bedre, farmand
Hun tænkte ikke nærmere over det. Det har hun fortalt mig.
Andy kom tilbage og greb hende i armen,
og så tog han hende med udenfor og bankede hende.
Da jeg kom ud på gaden, begyndte slagene at hagle ned over mig.
Jeg begyndte at bløde.
Han slog mig hele vejen hjem,
på trappen, i elevatoren, inde på mit værelse, og han truede mig med en pistol.
Så bandt han mig og voldtog mig.
Hun kom hjem til mig, og hun var blevet gennembanket.
Så jeg lagde hende i seng, og hun hvilede sig et par dage.
Der gik to uger, før han fandt mig.
Jeg kunne ikke se ud ad øjnene.
Han sagde: "Hvem har tævet dig?" Jeg sagde: "Det har du!"
Han sagde: "Nej, jeg har ledt efter dig i to uger."
Jeg sagde: "Du er jo sindssyg!"
Han var brutal, men jeg elskede ham,
så jeg troede vel på, at han ikke ville gøre det mere.
Du er min
Min mor sagde altid, lige til den dag hun døde,
at far var den bedste manager, hun nogensinde havde haft.
Men udover at være karismatisk,
kunne han også være en tyran, og han kunne være meget led.
Det gik ud over hende
oftere end det burde have gjort, hvilket er aldrig.
Mor sagde noget i retning af:
"Han bankede mit hoved ind i en betonmur."
Hun sagde, at han slog hende i maven, da hun var gravid med mig.
Andrew slog mig i går aftes (hævet læbe).
Lige hvad jeg trængte til efter så mange dages depression.
Han tror, jeg gerne vil have tæsk (det har han selv sagt).
Jeg kan huske, at jeg som barn sad i bilen mellem dem,
og de skændtes om et eller andet.
Jeg kan huske, at min far rakte hen over mig,
så jeg sad sådan, og stak hende en.
Vi var på vej hjem i bilen. Jeg kørte, og så slog jeg hende.
Blodet sprøjtede ud lige over det ene øjenbryn.
Hun havde en 2,5 centimeter lang flænge efter min ring.
Vi fik hende hjem, og jeg tapede huden sammen,
og en uge senere var der ikke engang et ar.
Jeg tror, de begge var vanvittige.
Hun blev hos ham.
Hun havde en kærlighed til ild.
Jeg elsker fysisk vold. I elskov og i krig. Sådan er det.
Det er som at vifte med den røde kappe foran tyren.
"Kom ind i køkkenet, så ser vi, hvad der sker."
Det var det, hun gjorde.
- Hvad jeg ønsker for hende? - Ja.
Mig. Hvad ellers?
Rent karrieremæssigt.
Min far havde en strategisk plan i forhold til mors karriere.
Han ville have, at hun skulle vinde alle priserne
og blive den store stjerne, som han vidste, hun kunne blive,
men hun ville noget mere. Der manglede noget i hende. En mening.
De døde i Birmingham, landets mest raceopdelte storby.
En eksplosion søndag morgen
har dræbt fire små piger og såret 20 andre negere.
Det var et ud af over 40 bombeangreb i og omkring Birmingham.
Børn blev myrdet i Birmingham på en søndag
i søndagsskoler i et kristent land, og folk er ligeglade!
Da de børn blev dræbt i den kirke, flød bægeret over.
Først bliver man nedtrykt, og så bliver man vred.
Da de børn blev bombet,
satte jeg mig ned og skrev den her sang.
Det er en meget gribende og voldsom sang,
for sådan har jeg det med hele episoden.
Alabama har gjort mig så vred Tennessee kan ikke gi' mig fred
Alle kender til Mississippi, for fanden
Kan du ikk' se det? Jeg ved du kan føl' det
Det ligger i luften
Jeg klarer ikke presset meget længer'
Vil nogen be' en bøn
Alabama har gjort mig så vred Tennessee kan ikke gi' mig fred
Alle kender til Mississippi, for fanden
"Mississippi Goddam."
ENTERTAINER OG AKTMST
Den fangede min opmærksomhed.
Det, hun lavede, var anderledes.
Der er noget ved en kvinde...
Hvis man ser på al den lidelse, som de sorte har været udsat for,
er der ikke én sort mand, der turde sige: "Mississippi, for fanden."
Og nu var der en med hendes status, der talte om deres problemer.
Forestil dig, hvor glade de var.
Vi havde alle sammen lyst til at sige det. Hun sagde det.
"Mississippi, for fanden!"
Jagthunde forfølger mig
Skolebørn er i fængsel
Sort kat krydser min vej
Jeg tror hver dag er min sidste
Men mit land er fuld af løgne
Vi skal alle dø og dø som fluer
Jeg stoler ikk' på nogen mer'
De siger bare, "Ta' det roligt"
Det, at mor skrev sangen "Mississippi Goddam", var revolutionært.
Dengang bandede man ikke i radioen eller i fjernsynet.
DJ's nægtede at spille den,
og der kom kassevis af plader tilbage fra radiostationerne, knækket midt over.
- Det er problemet - For langsom
- Vasker vinduer - For langsom
- Plukker bomuld - For langsom
- Vi er bare rådne - For langsom
- Vi er for dovne - For langsom
- Vores tanker er skør' - For langsom
Hvor er jeg på vej hen? Eller hvad laver jeg?
Jeg ved det ikk', jeg ved det ikk'
Da borgerrettighedsbevægelsen virkelig tog fat,
tog hun fat sammen med dem.
I 1965 spillede vi til Selma-marchen i Montgomery i Alabama.
Vi har en juridisk og forfatningsmæssig ret
til at gå fra Selma til Montgomery!
Det var ekstremt farligt.
Forbundspolitiet blev tilkaldt,
og de stod på taget af alle bygninger i byens centrum med geværer.
Nede foran scenen vendt mod publikum sad Martin Luther King,
Ralph Bunche fra FN og en masse andre standspersoner fra hele verden.
Der var Langston Hughes, James Baldwin, Sidney Poitier,
Bill Cosby, Leonard Bernstein og Harry Belafonte,
og vi spillede "Mississippi Goddam".
Kan du ikk' se det? Kan du ikke mærk' det?
25. MARTS 1965 MONTGOMERY I ALABAMA
Det ligger i luften
Jeg klarer ikke presset meget længer'
Vil nogen be' en bøn
Alabama har gjort mig så vred
Selma kan ikk' gi' mig fred
Alle kender til Mississippi, for fanden
Min mor sagde, at efter at have sunget den sang
blev hun så vred, at hendes stemme knækkede,
og siden "Mississippi Goddam"
vendte den aldrig tilbage til sit tidligere toneleje.
Men jeg tror, at mors vrede holdt hende i gang.
Energien og kreativiteten og lidenskaben fra de dage
holdt hende i gang.
Jeg kan godt klare mig uden mad eller søvn,
så længe jeg gør noget som det her, som er umagen værd.
Andrew var tydeligt kold og tog afstand fra det hele.
Da hun skrev "Mississippi Goddam", syntes jeg, den var fremragende.
Jeg kunne godt lide den.
De udsendte den som single, og jeg vidste, at den var vigtig.
Men min klage gik på,
at mens jeg altid stod for den forretningsmæssige side af sagen,
kom hun ud på et sidespor med alle de borgerrettighedsaktiviteter.
Da borgerrettighedsbevægelsen startede,
kunne jeg pludselig udtrykke det, jeg hele tiden havde følt.
Da jeg var ung, vidste jeg, hvordan man overlevede.
Som sort familie måtte vi arbejde for det.
Vi måtte have hemmeligheder.
Vi beklagede os aldrig over at være fattige
eller over at blive udnyttet eller ikke få, hvad der tilkom os.
Vi måtte bare holde mund,
mens jeg krydsede togskinnerne hver lørdag.
Så jeg vidste, at hvis man brød tavsheden,
betød det en konfrontation med de hvide mennesker i byen.
Træer i Syden
Jeg vidste ikke, jeg vidste det,
men hvis en sort mand rejser sig og siger: "Nu finder jeg mig ikke i det mere,"
Bærer mærkelige frugter
...bliver han myrdet.
Blod på bladene
Men det var der ingen, der talte om, hvilket er meget mærkeligt.
Og blod på rødderne
Sorte kroppe der svinger I Sydens brise
Det berørte mig første gang, da jeg skulle spille på et bibliotek.
Alle sad på deres pladser,
og så sagde de, at mine forældre skulle sidde bagest.
Jeg sagde: "Hvis de skal sidde bagest, vil jeg ikke optræde."
De ordnede det dengang, og de fik lov til at sidde oppe foran,
men det var første gang, jeg følte mig diskrimineret,
og jeg følte en voldsom afsky ved det.
Hr. Tilbageslag
Hvem tror du jeg er?
Du hæver skatterne og fryser min løn Sender min søn til Vietnam
Du giver mig andenklasses huse
Du giver mig andenklasses skoler
Du tror farvede menn'sker Er andenklasses fjolser
Hr. Tilbageslag
Du kan få mine blues Ja, du kan
Jeg vælger at være et udtryk for den tid og de situationer, jeg befinder mig i.
Jeg mener, det er min pligt.
I disse afgørende tider i vores liv,
hvor alting er så desperat, og det hver dag gælder om at overleve,
mener jeg ikke, man kan undgå at involvere sig.
Det ved de unge, både sorte og hvide,
og derfor involverer de sig så meget i politik.
Vi skal forme og støbe dette land,
ellers bliver det slet ikke støbt og formet længere.
Vi har ikke noget valg.
Hvordan kan man være kunstner og ikke være et udtryk for tiden?
Når jeg prøver at finde et job
For at tjene lidt penge
Kan du kun tilbyde Dit onde hvide tilbageslag
Men verden er stor
Stor og lys og rund
Fuld af andre som mig Der er sorte, gule, beige og brune
Du må tro mig
Hr. Tilbageslag
Du kan få mine blues
Jeg har altid ment, jeg rystede folk,
men nu vil jeg gøre det endnu mere.
Jeg vil gøre det mere bevidst, og jeg vil gøre det helt iskoldt.
Jeg vil ryste folk så voldsomt,
at når de forlader natklubben, hvor jeg har optrådt,
skal de være helt knuste.
Jeg sagde, da han døde
Fortalte han
Han har altid sagt det
"Arbejd vider' min pige
De åbner en dør en af disse dage
Du skal ikk' vente meget længer'
Bare fortæl dem hvad du føler
Du kan få min blues
Det er mig ja"
Jeg vil ind i den hyggelige hule
af elegante mennesker med deres gammeldags tankegang og selvtilfredshed,
og så vil jeg drive dem til vanvid.
Rejs jer op!
Det er helt i orden at danse langsomt!
Det var meget oplivende at være en del af den bevægelse,
fordi der var brug for mig.
Jeg kunne synge for at hjælpe mit folk, og det blev drivkraften i mit liv.
Ikke klassisk klaver, ikke klassisk musik, ikke engang popmusik,
men borgerrettighedsmusik.
Jeg lærte Martin Luther King, Malcolm X og Andrew Young at kende
og mange kunstnere, skuespillere, digtere og forfattere.
Folk som mig, som også følte sig nødsaget til at tage kampen op.
Det var meget vigtigt for hende at møde den tids forfattere og dramatikere,
for de stod for bevægelsens intellektuelle baggrund,
og den havde hun ikke. Hun havde den musikalske baggrund.
For eksempel Langston Hughes,
han skrev teksten til "Backlash Blues" for hende.
Og Lorraine Hansberry. Nina tog hendes skuespil, Young, Gifted, and Black,
og lavede en sang over det.
Den anses som en af de vigtigste sange i hele borgerrettighedsbevægelsen.
Jeg ved, at der kun går 300 sorte studerende her
på et college med 18.000 studerende.
Så denne sang er kun tilegnet jer.
At være ung, talentfuld og sort
Sikke en dejlig, dyrebar drøm
At være ung, talentfuld og sort
Lorraine Hansberry var min bedste ven,
og hun skrev skuespil. Raisin in the Sun og Young, Gifted, And Black.
Hun lærte mig en masse om Karl Marx, Lenin og filosofi.
Det er hele strukturen i vores samfund,
som har bragt negere i den situation, de er i,
som skal ændres.
Der er ung, talentfuld og sort
Det var en fantastisk tid.
Jeg husker det virkelig som det sorte USA's elite.
Lorraine Hansberry var min gudmor.
Malcolm X's kone, Betty Shabazz, var min tante.
De boede lige ved siden af os i Mount Vernon.
De har seks døtre, og jeg var den syvende. Jeg cyklede altid derhen.
Lisa og jeg var jævnaldrende.
DATTER AF BETTY SHABAZZ OG MALCOLM X
Vi kaldte vist hinanden tvillinger.
Det var bare en virkelig dejlig tid.
Der var musik, og der var diskussioner.
Enten i vores hus eller i Lisas hus, hjemme hos Nina Simone,
og det var altid fester med et formål.
Vi var fluen på væggen
sammen med nogle af den tids mest geniale digtere.
DEN ÆLDSTE SHABAZZ-DATTER
At sidde i de rum og lytte...
Det var kloge, belæste, berejste,
charmerende, dragende, karismatiske mennesker,
som havde lyst til at gøre en forskel i verden.
Jeg er født ud af bekræftelsen i Young, Gifted, and Black.
For mig og de andre i det miljø
var det dristigt at erklære den slags
og dele det så frydefuldt, når hun sang det.
At være ung, talentfuld og sort
Folk rejste sig op og gav sig hen til deres afrikanskhed
uden at undskylde.
Og det var tidens helt store hit.
Så man måtte gerne nynne den offentligt.
Det' lige dér
Hun blev en legende i aktivistbevægelsen,
og ved møder og diskussioner, jeg har overværet,
var hun overbevist om, at der måtte gøres noget
for at sætte skub i revolutionen.
Jeg sagde til dem, at det ikke var løsningen,
og så begyndte det at komme til udtryk i hendes indstilling til mig og arbejdet.
Hun flippede helt ud.
Jeg kan huske nogle aftener,
hvor vi gik glade i seng og holdt om hinanden.
Så vågnede jeg, og hun sad op i sengen med foldede arme
og så på mig og overvejede at dræbe mig.
Sådan gik det. Det politiske arbejde blev meget tungt.
For mig er vi de smukkeste skabninger i hele verden, vi sorte mennesker.
Så min opgave er at gøre dem mere nysgerrige
efter at vide, hvor de kommer fra,
og deres egen identitet og stoltheden over den identitet.
Derfor er mine sange...
Jeg forsøger at gøre dem så stærke som muligt,
mest for at gøre dem nysgerrige efter at lære noget om sig selv.
Vi ved ingenting om os selv.
Vi har ikke engang afrikanernes stolthed og værdighed.
Vi kan ikke engang tale om, hvor vi stammer fra.
Vi ved det ikke.
Vi er som en fortabt race.
Har ingen hus
Har ingen sko
Har ingen penge
Har ingen klasse
Har ingen kjoler
Har ingen sweaters
Har ingen parfume
Har ingen kærlighed
Har ingen tiltro
Har ingen kultur
Har ingen mor
Har ingen far
Har ingen bror
Har ingen børn
Har ingen tanter
Har ingen onkler
Har ingen kærlighed
Har ingen forstand
Har ingen land
Har ingen skole
Har ingen venner
Har ingen ingenting
Har ingen vin
Har ingen penge
Har ingen tiltro
Har ingen gud
Har ingen kærlighed
Hvad har jeg så?
Jeg vil så gerne vække en følelse af: "Hvem er jeg? Hvor kommer jeg fra?"
"Kan jeg lide mig selv?" og "Hvorfor kan jeg det?"
"Hvis jeg er sort og smuk,
så er jeg det, og jeg ved det, og jeg er ligeglad med, hvad folk siger."
Jeg har mit hår, mit hoved
Har min hjerne, har mine ører
Har mine øjne, har min næse Har min mund
Jeg har mit køn
Jeg har mine arme, har min hænder
Har mine fingre, har mine ben
Har mine fødder, har mine tæer
Har min lever
Har mit blod
Jeg har liv
Jeg har hovedpiner og tandpiner
Og dårlige tider, som dig
Jeg har mit hår, har mit hoved
Har min hjerne, har mine ører
Har mine øjne, har min næse
Derfor føler jeg mig tvunget til
at presse sorte til at identificere sig med sort kultur.
Jeg vil gerne give dem den sorthed. Den sorte magt.
Har mit hjerte, har min sjæl
Har min ryg
Jeg har mit køn
Nina var en rigtig rebel.
Hun passede ikke rigtig ind
i den rolle som revolutionær sort kvinde, som hun var blevet tildelt.
Hun kunne undgå selvhøjtidelig falskhed og få mere dybde ud af en sang,
end folk er vant til at høre i den slags sange.
Jeg har min frihed
Hun var nærmest oprørets skytshelgen.
Nina begyndte at blive mere aggressiv.
Jeg kan huske engang, hun gik direkte hen til dr. King og sagde:
"Jeg er ikke ikke-voldelig!"
Og han sagde: "Det gør ikke noget, søster. Det behøver du heller ikke være."
Jeg har aldrig været ikke-voldelig.
Jeg mente, at vi skulle opnå vores rettigheder med alle midler.
Og så mødte hun Stokely Carmichael.
Miss Simone siger noget meget vigtigt
i sin sang "Mississippi Goddam".
Hun siger: "Dette land er bygget på løgne."
DE STUDERENDES IKKE-VOLDELIGE KOMITE
Vil I sidde foran fjernsynet og høre LBJ fortælle jer:
"Man opnår intet med vold, mine amerikanske medborgere."
Og så hverver de hvide os lige fra skolen til at tage i krig i Vietnam.
Hvis I ikke vil have ballade,
så hold jeres beskidte hvide hænder fra vores smukke sorte hud.
Hold dem væk!
Jeg er bare en af dem, der er dødtræt af den sociale orden,
dødtræt af det etablerede samfundssystem og dødtræt af det hele.
For mig er det amerikanske samfund ikke andet end en kræftsvulst,
og den skal blotlægges, før den kan blive helbredt.
Jeg er ikke lægen. Jeg kan bare blotlægge sygdommen.
Er I klar, sorte mennesker?
Ja!
Er I klar, sorte mennesker?
Ja!
- Er I rigtig klar? - Ja!
Hun ville gerne stå side om side
med de ekstremistiske terrorister, som påvirkede hende.
Efter alle møderne med dem kom hun hen til mig og sagde:
"Lad os finde geværerne frem. Lad os forgifte vandet."
Alle mulige voldelige terrorhandlinger.
Er I klar til at hidkalde de sorte guders vrede? Den sorte magi?
Ja!
Så de kan følge jeres bud?
Sorte får aldrig rettigheder, medmindre de får deres egen stat.
Hvis vi får en væbnet revolution, vil der flyde meget blod.
Så tror jeg, vi ville få vores egen stat.
Er I klar til at smadre hvide ting?
Ja!
Til at brænde bygninger, er I klar?
Ja!
På et tidspunkt spillede Nina kun politiske sange og ikke andet,
og det skadede hendes karriere. Det blev svært at få hende booket,
fordi promotorerne var bange for, at de kun ville få et politisk budskab.
Er I klar til at slå ihjel, hvis det bliver nødvendigt?
Ja!
Er jeres sind klar?
Ja!
- Er jeres krop klar? - Ja!
Hvis jeg skulle bestemme, var jeg blevet drabsmand.
Jeg ville have haft skydevåben og være rejst til syden
og have givet dem vold mod vold, haglgevær mod haglgevær,
men min mand sagde, jeg ikke kendte noget til skydevåben,
og han ville ikke lære mig det,
og at jeg kun havde musikken, så jeg adlød ham.
Men hvis jeg havde fået min vilje, havde jeg ikke siddet her i dag.
Jeg ville nok være død.
Er I rigtig, rigtig, rigtig klar?
Ja!
Hun nedgjorde hvide mennesker som en gøende hund,
men hun ville stadig gerne have alt det gode.
Når hun havde set Aretha Franklin og Gladys Knight og alle dem
i de store tv-udsendelser, blev hun selvfølgelig ked af det,
for hun kunne ikke få lov at optræde i tv på grund af sit rygte.
Til sidst var der ikke ret meget arbejde, og udgifterne var høje.
Det fjernede hele grundlaget for alt det arbejde, jeg havde lavet.
Vi ses senere.
Min far brokkede sig tit over, at hun altid sagde sin mening,
men sådan var hun.
Det var fint oppe på scenen. Der må man gerne få det ud.
Men når koncerten er forbi, og lyset slukkes,
skal aben bare tilbage i sit bur. "Spis din banan, og opfør dig ordentligt."
Det var, som om hun blev straffet for at være sig selv.
Det er et meget smerteligt og ensomt sted at befinde sig.
Godaften.
Aftenens gæst her i studiet behøver næsten ingen præsentation.
Hun hedder miss Nina Simone.
Nina, vi har bemærket, at flere kunstnere i dag
forsøger at advare USA om, at der er brug for forandring.
Er det en kunstners rolle?
Jeg tror, det er noget, jeg har valgt at gøre,
og jeg har følt mig tvunget til det.
Så det er min rolle,
men nogle gange ville jeg ønske, at det ikke var.
Kunstnere, som ikke prædiker budskaber,
er sikkert lykkeligere,
men jeg skal jo leve med Nina, og det er meget svært.
Baby, forstår du mig nu?
Hvis du nogle gange ser mig vred
Ingen kan altid være en engel
Når alt går galt Man ser noget skidt
Men jeg er kun en sjæl Med gode intentioner
Herre, lad dem ikke misforstå mig
Der er vist 19 mennesker, hvis levebrød afhænger af mig.
Det er sgu mange mennesker.
Hvis jeg siger: "Jeg er for træt til at arbejde i aften,"
får jeg ballade med alle.
Ingen vil forstå eller bekymre sig om, at jeg er for træt.
Det er jeg meget bevidst om.
Jeg ville gerne have noget frihed et sted, hvor jeg ikke følte det pres.
Hver aften i disse usle huller, man kalder skuespillergarderober.
Gennem årene er jeg svundet ind til næsten ingenting.
Lad, som om du er glad, når du er trist.
Indvendig skriger jeg: "Hjælp mig!"
Men lyden kan ikke høres. Som at skrige uden stemme.
Sidst i 60'erne gik det op for mig, at Nina kæmpede med nogle dæmoner,
som kunne dukke op, uden at man vidste af det.
Hun kunne blive voldelig. Hun kunne blive meget fysisk,
og forandringen var dramatisk.
Som at trykke på en kontakt.
Efter et stykke tid indså jeg,
at jeg ikke var sammen med min søster. Jeg var sammen med "hende".
Og hun var faretruende.
For fanden, jeg kunne slå dem alle ihjel.
Jeg hader dem, ja, men jeg hader mig selv mere. Jeg har ingen undskyldning.
De ved ikke, jeg er død, og mit genfærd lever.
Hun var meget bekymret, når hun var tilregnelig,
over de anfald af depression og vrede.
Vi tog hen på Columbia-Presbyterian hospital
og fik hende indlagt i fire-fem dage.
De foretog alle de prøver, lægevidenskaben kendte til dengang,
men de kunne ikke finde noget.
Andrew og jeg har talt om mit mulige selvmord.
Ikke blot vil han ikke lide, han ville være lettet.
Jeg hader ham. Jeg har i sinde at forlade ham, hvis jeg overlever.
Tævene, Andy, dem kan jeg ikke klare. De ødelægger alt i mig.
Det skråplan, hun var kommet ud på, blev bare værre og værre.
Vi var på turné med Bill Cosby, og den sidste aften blev hun uberegnelig.
Hun havde en dåse skosværte.
Hun puttede det i håret.
Så begyndte hun at vrøvle, og hun var helt usammenhængende.
Det virkede, som om hun fik et nervesammenbrud.
Da hun skulle ind på scenen,
måtte jeg følge hende ind ved at holde hende i armen
og sætte hende ned ved klaveret.
Jeg stod lige ude i kulissen i den modsatte side,
hvor vi kunne se hinanden.
Hun så mig stå og lave fagter, og så optrådte hun.
Hun havde stort set ingen kontrol over sine følelser,
og under alt det var hun domineret af sex.
Nogle gange, en eller to gange om ugen,
fik hun et sexanfald, hvor hun fik et manisk raseri.
Der skulle være sex. Det var hendes drivkraft.
Min holdning til sex var, at vi hele tiden skulle dyrke det.
Hvordan var Andy over for dig?
Jeg ville bare røres af ham seksuelt, og det var han aldrig i stand til.
Han vidste ikke hvordan, og han havde aldrig tid nok.
Han kom altid sent om aftenen, blev der to timer og gik igen.
Jeg vidste godt, at hun var sammen med andre.
Vi havde aftalt, at vi gerne måtte have partnere ved siden af,
men vi ville arbejde sammen for forretningen og barnets skyld.
Jeg kan ikke sidde her og udtale mig om tante Nina og onkel Andys ægteskab.
Men jeg kan fortælle jer,
at deltagelse og aktivisme i 60'erne
skabte kaos i mange menneskers liv.
Folk ofrede deres fornuft, deres velbefindende og deres liv.
Nina Simone var en fri sjæl
i en epoke, der ikke rigtig værdsatte en kvindes talent.
Så hvad kan det gøre ved et hjem og en familie?
Ikke på grund af indtægten,
men fordi ens sjæl ikke kan gøre, hvad den skal gøre.
Direkte fra vores nyhedsstudie i Washington,
her er CBS Evening News with Walter Cronkite.
Godaften. Dr. Martin Luther King,
borgerrettighedsbevægelsens ikke-voldelige apostel,
er blevet dræbt af skud i Memphis i Tennessee.
Jesus!
Der var chok blandt landets negere i dag.
Mænd, kvinder og børn strømmede ud på gaden.
De virkede omtågede. Mange græd.
Jeg mener, at det hvide USA har begået sin største fejl,
da hun slog dr. King ihjel i går.
Han var den eneste mand fra vores race,
som forsøgte at lære vort folk
at udvise kærlighed, medfølelse og nåde for det, de hvide har gjort.
Da det hvide USA slog dr. King ihjel i går,
slog hun også alt håb ihjel.
Vi vil gerne spille en sang, der er skrevet
til i dag,
til denne stund, til dr. Martin Luther King.
OPTAGET 7. APRIL 1968
Vi havde kun i går til at lære den,
så vi får se.
Engang på planeten Jorden
Boed' en mand af ringe kår
Prædiked' kærlighed og frihed
HYLD KING: STANDS RACISMEN!
JEG ER EN MAND
For sine medmennesker
Drømte han om den dag
Fred kom til Jorden for at bli'
Sidste år forlod Lorraine Hansberry os, og hun var en nær ven.
Og så forlod Langston Hughes os.
Hvem kan blive ved? Er I klar over, hvor mange vi har mistet?
Så bliver det for alvor virkelighed, ikke sandt?
Ikke en optræden.
Ikke mikrofoner og alt det pis.
Men noget helt, helt andet.
Vi har ikke råd til at miste flere.
Åh nej. Åh gud, nej.
De skyder os ned, en efter en.
Glem ikke det,
for det gør de.
De slår os ihjel en efter en.
Hvis du dør, er det okay
For du ved hvad livet er
Du ved hvad frihed er
I et øjeblik af dit liv
SLÅ HELLERE ALLE SORTE IHJEL
VI SØRGER
Hvad vil der ske
Nu hvor kærlighedens King er død?
Jeg vidste, at vi var fortabt.
Jeg følte mig jaget hele tiden, hvad jeg end gjorde, og hvor nedtrykt jeg end var.
Jeg følte bare ikke, at der var et liv for mig her i landet.
Jeg vidste, at jeg måtte væk, eller at jeg måtte forlade Andy
eller gøre et eller andet.
Så jeg tog min ring af og lagde den på bordet,
og så rejste jeg ud af landet.
Jeg har intet at give, Andrew. Og jeg er for træt til at tale om det.
Du går dine veje, jeg går mine.
At have mindst muligt at gøre med andre mennesker.
På en mærkelig måde har jeg fundet fred.
Ifølge min gudsøster, Attallah Shabazz,
boede jeg hos dem, og mor var rejst.
Hver gang telefonen ringede,
løb jeg hen og spurgte: "Er det min mor, der ringer?"
Jeg husker, at jeg tog hen i huset i Mount Vernon,
og at far ikke var der.
Han var der ikke.
Og ingen fortalte mig noget.
Den ene dag er man hjemme, og hele staben er der,
og ens far er der, og hunden er der, og alt det, man kender, er der,
og så kommer man tilbage måske nogle uger senere,
og så er der ingenting. Der er ingen.
Led ikke efter mig
Jeg besluttede, at jeg ville bosætte mig i Afrika
og aldrig mere vende tilbage til USA.
Jeg blev skilt fra Andy, og så tog jeg til Liberia,
og der slog jeg mig ned.
Da jeg kom til Afrika, var jeg lykkelig. Mere end lykkelig.
Liberia er grundlagt af amerikanske slaver,
og det giver god mening, at jeg følte mig hjemme der.
Jeg gik kun i bikini og støvler.
Der var ingen ensomhed. Der var ingen, der kedede sig.
Dage og nætter fløj af sted, og man kunne slet ikke følge med,
for der var så meget at lave. Det var altid sjovt.
Jeg er også begejstret over at opdage,
at jeg er kommet til en verden, som jeg har drømt om hele mit liv,
og at det er en perfekt verden.
Jeg kan huske, at jeg tænkte på USA som noget, jeg havde haft i en drøm
på et tidspunkt i mit liv,
men som nu var væk, som om det aldrig havde eksisteret!
Det var en drøm, jeg havde haft, og jeg havde arbejdet mig ud af den,
fordi jeg havde knoklet så længe i det fængsel,
og nu var jeg hjemme. Nu var jeg fri.
Og jeg skulle ikke tilbage.
Derovre var det vidtstrakt og åbent, og alting var naturligt.
Alting!
Jeg har set lyn i Afrika, men ikke i glimt. De hang i luften,
og det elektrificerer en og gør en fuldstændig mundlam.
Jeg har set det! Jeg har set Gud!
Da jeg gik i syvende klasse, flyttede mor mig til Liberia,
men hun rejste hele tiden,
og hvis jeg ikke skulle med, vidste jeg aldrig,
at hun skulle af sted, og hvornår hun kom hjem.
Så jeg boede hos en familie i et år og gik i skole der, og jeg boede hos dem,
indtil mor besluttede at købe et hus på stranden,
og så flyttede jeg fra dem hen til hende,
og hun var bare...
Jeg kunne aldrig gøre noget rigtigt.
Hun gik fra at være trygheden i mit liv til at være uhyret.
Nu var det blevet hende, der slog, og hun slog mig.
Engang var vi ude et sted, og jeg gjorde noget, så hun...
Hun flippede helt ud på mig for øjnene af alle,
og jeg viste ingen følelser, for når mor så en græde,
vidste hun, at hun havde overtaget. Og det var hendes mål.
Den tilfredsstillelse ville jeg ikke give hende.
Når hun slog mig, kiggede jeg på hende med døde øjne,
og så sagde hun: "Du har bare at græde."
Det ville jeg ikke.
Det blev virkelig slemt
i en grad, hvor jeg overvejede at begå selvmord.
Så da jeg var 14, fløj jeg til New York,
hvor jeg endte med at bo hos min far, og jeg tog aldrig tilbage.
Efter vi gik fra hinanden, skete der mange ting.
Hun betalte ikke sin skat. Hun havde ikke orden i sagerne.
Hun mistede huset i Mount Vernon. Alting gik skævt.
Hun levede et nomadeliv uden manager og uden ægtemand,
men hun sagde altid, at tiden i Afrika var den lykkeligste i hendes liv.
Hun kunne bare være der og nyde livet. Hun behøvede slet ikke synge.
Hun spillede ikke klaver, og hun optrådte ikke.
Hun sagde, at hun hadede klaveret.
Tænk over det. Hun havde spillet, siden hun var fire.
Men hun vidste jo godt, at hun ikke tjente nogen penge i Afrika.
Så hun måtte tilbage til karrieren.
Hun ville ikke tilbage til det, hun kaldte:
"Amerikas Forenede Slanger."
Så hun flyttede til Schweiz, som var det stik modsatte af Afrika.
Det første, hun lavede, var at give koncerten i Montreux.
Er du tændt?
Kan I høre alle de lyde?
I har vist ikke glemt mig.
Det er så vildt, at I ikke har glemt mig.
Det havde jeg heller ikke regnet med,
men jeg er træt.
I ved ikke, hvad jeg mener.
Der er mange mennesker i showbusiness, som har sagt:
"Hun var engang en stjerne. Hun er røget helt ned med flaget."
Og en masse andet pis, der ikke betyder noget for mig.
Jeg håber, at I vil se mig eller se ånden
i en anden sfære, på et andet plan, meget snart.
Jeg vil ikke skuffe jer, og det har jeg en fornemmelse af at gøre.
Så den eneste måde, jeg kan fortælle jer, hvem jeg er nu,
er ved at synge en sang af Janis Ian.
Stjerner kommer og går
De kommer hurtigt, de kommer langsomt
De er som solens sidste lys I et strålende skær
Hov, sæt dig ned!
Sæt dig ned!
Stjerner kommer og går
De kommer hurtigt, de kommer langsomt
De er som solens sidste lys I et strålende skær
Man ser kun pragten
Men her bliver ensomt Når der ingen er at dele med
Du kan ryste det af
Hvis du hør' en historie
Folk begærer berømthed
Som atleter i et spil
De brækker kraveben Og svinger deroppe
Nog'n blir' kronet
Nog'n blir' slået ned
Nog'n mistes og blir' aldrig fundet
Men de fleste har set det hele
De lever deres liv på triste caféer Og diskoteker
De har altid en historie
Nog'n klarer det som unge
Før verden har gjort sit beskidte job
Og senere vil nog'n sig' "Du har haft din tid
Nu må du gøre plads"
Gør de ikk' altid det?
Men man kender ikk' smerten
Af at bruge et navn man ikk' ejer
Alle årene man glemmer Hvad man ved alt for godt
Dig der gav kronen Er blevet svigtet
Du prøver at rette
Uden at forsvare
Måske
Forgive du aldrig så øjnene
I Schweiz havde jeg ingen penge.
Jeg fik aldrig nogen af Andy.
Han afbrød forbindelsen til mig og lod mig sejle min egen sø.
Så jeg forlod Schweiz og tog til Paris for at genskabe min karriere.
Jeg gjorde det alene,
og jeg var landet det forkerte sted.
Jeg arbejdede hver aften på en lille café for cirka $300 pr. aften.
Nej, vi spiller bare "Vous Etes Seuls". Den lyder sådan her!
Jeg var desperat, og ingen troede på, at jeg var der.
Jeg var for stor til at spille der, så ingen kom for at se mig.
Jeg var faldet i unåde.
Jeg er ked af, at jeg ikke blev verdens første sorte klassiske pianist.
Jeg tror, jeg ville være blevet lykkeligere.
Jeg er ikke særlig lykkelig nu.
Jeg ville ikke have undværet borgerrettighedsbevægelsen.
Det ville jeg ikke have undværet.
Men nogle af de sange, jeg har sunget, har skadet min karriere.
Alle de kontroversielle sange har branchen valgt at straffe mig for.
De har boykottet alle mine plader,
og det er svært for mig at inkludere de sange mere,
fordi de ikke er relevante i dag.
Hvad angår borgerrettighedsbevægelsen, hvor langt er vi så nået?
Der er ingen borgerrettigheder!
Hvad mener du?
Der er ingen grund til at synge de sange. Der sker ingenting.
Der er ingen borgerrettighedsbevægelse. Alle er væk.
Jeg mødte Nina i 1967, og jeg har været hendes ven hele livet.
Hun ringede til mig i 1982, og da var hun her i Paris.
Hun boede i en meget lille lejlighed næsten uden penge.
VEN
Hun spillede fire timer lange koncerter på Trois Mailletz, natklubben,
og det fik hun nogle hundrede dollar for pr. aften.
Det var den værste periode.
Jeg besøgte hende i den lille lejlighed, og der var så beskidt.
Jeg gjorde det hele rent og sagde: "Nina, sådan kan du ikke bo."
Men dengang var hun stadig uregerlig.
Så skete episoden på Grand Hotel i Paris.
Nogen kiggede hende for længe i øjnene,
og hun var allerede lidt nervøs, og så lavede hun en bevægelse,
og jeg troede, hun ville slå ham.
Jeg slog straks armene om hende
og slæbte hende ud i en taxa og sagde til chaufføren: "Kør!"
Da jeg så hende i Paris, lignede hun en pjaltet gadedreng.
Jeg kunne slet ikke fatte det, og jeg blev meget ked af det.
Gerrit og jeg vidste, at der var noget helt galt,
og vi forsøgte at finde ud af, hvad det var. Hvad det egentlig var.
Gerrit fandt en lejlighed til hende i Nijmegen i Holland,
og Gerrit havde en ven, en læge, som han tog med hen til Nina.
Lægen undersøgte hende og stillede hende spørgsmål,
og så ordinerede han et medikament,
som var et helt nyt middel kaldet Trilafon.
Det var først, da jeg var i 20'erne og besøgte hende i Nijmegen,
at jeg hørte begreberne "maniodepressiv" og "bipolar",
og jeg spurgte: "Hvad er det? Hvad mener du?"
Hendes humørsvingninger og meget af det, jeg havde kæmpet med tidligere,
hvor hun det ene øjeblik var glad, og det næste øjeblik
stod jeg over for en, der ikke havde været til stede lige før.
Pludselig gav det hele mening.
Hun kom så langt ud i tovene til sidst,
at hun indså, at hun enten ville dø eller give efter.
Og hun gav efter, fordi vi sagde: "Nina.
Vi skaffer et hus til dig. Vi skaffer musikere til dig.
Vi sørger for alting for dig.
Vi booker dine koncerter,
men du skal gøre, som vi siger.
Du skal tage din medicin. Du skal arbejde.
Gud har givet dig muligheden for at gøre det, du kan, så gør det!
Det eneste, vi vil høre, er enten 'ja' eller 'nej'."
Og så sagde hun med tårer i øjnene: "Ja."
Da jeg så hende,
blev jeg meget bekymret, for hun havde en nervøs trækning.
Når hun talte eller bare sad...
Det trak hele tiden i hendes mundvig,
og når hun gik, havde hun en meget slæbende gang.
Så jeg spurgte: "Hvad sker der?
Hvad er det, jeg ikke ved?"
Og de gav hende medicin.
Hun begyndte at tage Trilafon, og lægen sagde:
"Med årene vil det påvirke hendes motoriske færdigheder.
Hendes stemme vil blive sløret, og hendes evner som pianist vil dale.
Enten lever I med det,
eller også må I leve med, at hun kan gøre skade på sig selv og andre."
Men Trilafonen hjalp virkelig.
Der var tidspunkter i Holland,
hvor vi sad på hendes terrasse på hver sin drømmeseng
og bare holdt hinanden i hånden.
Hun var min søster.
Vi sagde ingenting i flere timer og sad bare og nød dagen.
Medicinen gjorde hende sikkert i stand til at optræde
og udføre de forretningsmæssige anliggender, hun havde,
så hendes karriere kunne komme tilbage på sporet,
men nogle gange spurgte jeg: "Hvad med hendes hjerte?"
For I har alle sammen koner og mænd og et liv,
men hun er alene.
Mit privatliv er en rodebutik.
Jeg har haft et par kærlighedsaffærer, og jeg ville rigtig gerne giftes,
men alt måtte ofres for musikken.
Vi måtte spille otte koncerter først i Holland,
og så spredtes rygtet, at Nina klarede det flot.
Hun var på turné igen, og det var... Det gik strygende.
Hun kom op på scenen
og mærkede en overvældende, følelsesmæssig stemning,
der kom fra publikum, alene af den grund at hun var der.
Hør nu, hvad jeg siger.
Jeg elsker jer meget højt.
Det tror jeg, I ved, og jeg ved, at I elsker mig.
Det ved jeg godt.
Vi vidste aldrig helt, hvad der ville ske, og hvordan humøret ville være.
Det her sted er meget varmt, og her er meget fyldt,
og her er meget grimt.
Men hun åbnede sin sjæl i det øjeblik.
Det var det særlige forhold, hun havde til publikum.
Den her sang er populær over hele Frankrig.
Den er fra vores første plade.
Den allerførste plade, vi lavede her i verden,
og den er mindst 25 år gammel.
Jeg ville ønske, jeg havde været så klog...
At jeg havde været så klog dengang, som jeg er blevet nu.
Jeg har lidt meget.
Men her står et Bösendorfer, så nu må vi se, hvad der sker.
"My Baby Just Cares For Me."
Hun fik hjælp af "My Baby Just Cares For Me",
sangen, der blev et hit takket være Chanel-reklamen.
Da "My Baby Just Cares For Me" kom ud, sagde jeg:
"Jeg må gribe muligheden nu for at rejse rundt i verden,
for det er min sidste chance."
Så jeg arbejdede hårdt for at udnytte min genkomst,
for det var sidste gang, vidste jeg.
Min skat er ligeglad med tøj
Min skat er ligeglad med shows
Min skat er bare glad for mig
Min skat er ligeglad med
Biler og løb
Min skat er ligeglad med
Fine steder
Liz Taylor er ikke hans stil
Og selv Sally Burtons smil
Hun var lykkeligst, når hun lavede musik. Det var nok hendes redning.
Det var det eneste, hun ikke skulle tænke over.
Når hun sad ved klaveret, kunne hendes fingre flyve.
Min skat er ligeglad med hvem der ved
Min skat er bare glad for mig
Hun var ikke som andre.
Hun var et geni. Hun var fantastisk.
Og det talent skinnede igennem, uanset hvordan hun havde det.
Selv da hun blev gammel, var hun fantastisk.
Min skat er ligeglad med tøj
Min skat er ligeglad med shows
Hun var et geni. Hun kunne gøre, hvad hun ville.
Når hun ikke tog sin medicin, kunne hun rent musikalsk nå endnu længere.
Min skat er ligeglad med
Fine steder
Ved en af de koncerter, og det blev optaget,
begynder hun at spille en sang, mens hun synger en anden.
Den optagelse viste jeg Miles Davis,
mens vi var på turné, for vi turnerede med Miles Davis,
og jeg bad ham lytte til den,
og han sagde: "Gerrit, lad mig høre den igen!
Hvordan gør hun det?" Han kunne slet ikke forstå det.
Min skat er bare glad for mig
Da jeg blev ældre, kiggede jeg på hende og tænkte ved mig selv:
"Hun er fra en anden tid!"
Men hun var ikke på kant med tiden. Tiden var på kant med hende.
Når et menneske lever efter deres eget ur og deres egen ånd,
hvis vi levede i et miljø, som lod os være den, vi er,
er man altid sammen med sig selv. Udfordringen er:
Hvordan passer vi ind i verden omkring os?
Har vi lov til at være lige præcis, som vi er?
Fik Nina Simone lov til at være lige præcis, som hun var?
Lige så skrøbelig, som hun var stærk?
Lige så sårbar, som hun var dynamisk?
Hun var en afrikansk dronning.
Hvordan kan en dronning trampe rundt i mudderet
og alligevel gå med ynde?
De fleste mennesker er bange for at være så ærlige, som hun levede.
Min skat er bare glad for
Han siger han er glad for
Min skat er bare glad for mig
Tak for i aften!
Nina Simone slog sig ned i Sydfrankrig i 1993 og fortsatte sin verdensturné.
I løbet af sin karriere modtog hun 15 Grammy-nomineringer
og Grammy Hall of Fame-prisen i 2000.
To dage før sin død blev hun tildelt et æresdiplom fra Curtis Institute,
musikskolen, som havde nægtet at optage hende, da hun var 19 år.